Team Wild Animals Only Released On: Www.HoundDawgs.org.
Försiktigt!
- Fortare! - Det går inte. Jag kan köra på nåt.
Tänk om det inte finns nån på sjukhuset?
- Okej... Lyft på andra sidan. - De har ström.
- Kom igen. - Lägg armen om mig.
Vi håller dig.
Syster!
- Vad pågår där ute? - Är hjälp på väg?
- Militären? Polisen? - Vi hoppades att ni visste.
Vad har hänt? Hämta en bår!
Dr Bailey, skottskada vänster lår. Kraftig blödning.
Starta ett dropp med stor kanyl.
- Klarar han sig? - Jag ska ta itu med honom nu.
Jag återkommer.
Han klarar sig.
Det vet du inte.
- En sak vet jag. Dör han är det ditt fel. - Vad snackar du om?
- Jag sköt inte honom. - Det var du som inte sköt.
- Klandra mig inte för att jag inte sköt. - Du sköt inte, det kan kosta Bryan livet.
- Jag sköt honom inte. Det är skillnad. - Inte nu längre.
BASERAD PÅ STEPHEN KINGS DIMMAN.
Alltså...
Vi är avskurna från operationssalarna och resurserna är begränsade på akuten.
Men blödningen är under kontroll och de stora kärlen och nerverna verkar oskadda.
Han har förlorat mycket blod, så det tar ett tag innan han hämtar sig.
- Får vi träffa honom? - Ja, i några minuter.
- Nödgenerator? - Vi borde klara oss ett par dygn till.
Vi har ström och gammal batteridriven utrustning.
Hur är det där ute?
Illa. Och här inne?
Vi har brist på mat.
Och på medicin.
Hela östra flygeln är fylld av dimma.
Om jag vill försäkra mig om att min fru och dotter inte är här,
vart går jag då?
Hemma!
- Redan klar? - Vi är inflyttade.
Vänta!
Första kyssen vid tröskeln.
Kom.
Här är vardagsrummet. Det är inte klart. Det är här du ska göra underverk.
- Ja, eftersom jag är kvinna. - Precis. Och här inne...
Tror du hon blir glad?
När gjorde du det här?
Igår. När jag sa att jag skulle till Mike.
Tack.
Inte bara för det här.
Jag gör allt för dig.
Det är så märkligt.
Jag har aldrig varit lyckligare.
Samtidigt har jag aldrig varit...
mindre mig själv. Det är en jättekonstig känsla.
Vi borde packa upp innan hon kommer.
Jag beklagar.
Ursäkta.
- Har du sett de här två? - Nej, det har jag inte.
Tack.
Jag letar efter min fru och dotter. Har du sett dem?
Nej, tyvärr.
Tack.
Vissa saker förändras aldrig.
Du har gråtit sen du var liten och du gör det fortfarande.
Mike?
Vad har hänt?
Herregud, Mike!
Jag var ute när dimman kom.
Jag lagade ännu ett hål på Maine Street.
Tre ungdomar kom emot mig.
Vanliga tonåringar.
Men de var allt annat än vanliga.
De spöade skiten ur mig.
Sen sprang jag hit.
En av dem överföll mig och stack den här i magen innan jag kröp in.
- Det här kommer att låta galet... - Inte alls.
De kände mig.
De sa att de hämnades Ricky Gustavo. Minns du killen jag brukade spöa i skolan?
De tog upp saker de inte kan ha känt till.
Vad som än finns där ute...
så tar det sig in i skallen.
Jag vet inte vad som är verkligt längre.
Jag är verklig.
Bevisa det.
Du tycker att jag är pretentiös.
- Du döljer din osäkerhet med fientlighet. - Visst, det är du.
Vad fan är det som händer?
Vi dör. Det är det som händer.
I varje fall jag, det är ett som är säkert.
Du ska inte dö.
Medicinerna slutar snart att verka.
Enligt dr Bailey är det bara en tidsfråga innan jag dör av en infektion.
Tror du ändå att jag överlever?
Vilket självbelåtet leende.
- Inga hjärnskador? - Passa dig, grabben.
Ja, grabben.
- Kan du röra dig? - Lite.
Kan jag...?
Jag går.
Ni vet... Så att ni två kan hoppa i säng.
Jag är inte...
redo att öppna mig för dig.
Vad ska jag göra då?
Vila bara.
Var har du varit? Bryan är vaken nu.
Jag...
Min bror är här.
- Är det illa? - Ja, det är rätt illa.
Och nu då? Ska vi dra vidare?
Inte än.
- Vad är det? - Jo...
Att döma av vad Alex har sagt...
så trodde jag inte ni stod varandra...
nära.
Det gör vi inte.
Men vi gjorde det förr.
Snuskgubbe.
Japp.
Tyvärr, du får roa dig själv.
Inget hem förrän böckerna är uppe.
Jag vill bara fråga en sak.
Bara jag inte måste avbryta det här.
Vad menade du förut?
Att du aldrig varit mindre dig själv?
- Så rart. Du är orolig för min skull. - Jag är inte orolig. Bara...
nyfiken.
Vad menade du?
Alla kvinnor har två sidor.
- Här. Läs Madame Bovary. - Hoppa inte utför ett stup, tack.
Du tänker på Svindlande höjder, och ingen hoppar utför ett stup.
Okej, förklara på ett icke-litterärt vis. Jag skriver om ugglor, du vet.
Du vet vem jag var innan vi möttes.
Gör jag?
Jag dejtade killarna i din brors gäng. Värstingarna.
Värstingarna var väldigt populära, som jag minns det.
Och jag är fortfarande samma tjej.
Samtidigt som jag inte är det.
Eftersom jag träffade dig.
Om jag inte gjort det hade jag fortfarande festat och avverkat kille efter kille.
Jag hade inte varit lärare, eftersom ingen...
Ingen trodde att jag hade nåt att ge.
Ingen utom du.
Vilken hjälte jag är.
Min hjälte.
Här. Drick det här.
Vatten. Det lindrar ju smärtan.
Skit!
Fan!
- Kan jag göra nåt? - Inte ett skit.
Bailey gav mig den sista medicinen.
Nu återstår inget annat än smärta.
Var är Eve och Alex?
Sist jag hörde var de i gallerian.
Ledsen för det som hände Alex.
Jag hoppas att hon kommer över det. Hon är en toppentjej, det får jag medge.
Tack.
Du som alltid var så trygg har visst börjat bära vapen.
- Vill du prata om det nu? - Har du skjutit nån?
- Skulle du greja det? - Jag vill helst slippa.
- Du överlever aldrig. - Jag har klarat mig hittills.
- Du borde öva. - Öva på att döda människor?
Vad snackar du om?
- Herregud, Mike, nej. - Jag har så jäkla ont.
- Och det kommer inte att gå över. - Jag tänker inte döda dig.
Du gillar mig ändå inte. Det är en baggis.
Snälla.
Snälla!
Jag kommer att få en infektion och dö, och i väntan på det är smärtan olidlig.
Jag kan inte!
Snälla.
Nej.
- Kommer du ihåg den där killen? - Herregud, din jävla mes!
Knäppisen med kniv i skogen... Kommer du ihåg honom?
Han ville bli blodsbröder. När du sa att vi redan var det...
- Det här är värre än smärtan. - Skar han sig i armen med kniven.
Kommer du ihåg? Han sa bara:
"Det är bara blod. Bara blod!"
Sen tog du tag i mig och vi sprang.
- Jag ångrar det nu förresten. - Jag var så rädd efteråt.
Och du höll mig bara.
Ja. Det var då...
Det var då du fick en vagina.
Det finns alltid ett sätt.
Man kan inte rädda alla.
Gud vet att du försökte.
Ponken!
Hej, Mike.
Hej, Eve.
Vill du ha en öl?
Nej, tack. Det är bra.
Det är väl bäst att jag drar mig hemåt. Jag ville bara kolla till ponken.
Ponken mår bra.
Eve Lovett...
i villa med staket.
Det var oväntat.
Hårdare.
Sluta inte.
Var kom det ifrån?
Jag kände för det bara.
Dr Bailey?
Jag behöver hjälp med min bror.
Han i sal 132 med armeringsjärnet i magen.
- Jag visste inte vem det var. Beklagar. - Det måste finnas nåt ni kan göra.
Operationssalen är i östra flygeln.
- Det gick ju bra med Bryan. - Jo, men med tanke på skadans placering...
Risken är stor att järnet sitter i levern.
Det enda som hindrar en förblödning är trycket som järnet utgör mot levern.
Jag kan inte stoppa blödningen utan koaguleringsmedel.
Jag behöver en steril miljö som bara finns i en operationssal.
Då måste vi dit.
Jag klarade att springa genom dimman.
- Hur långt bort är det? - Jag vet inte, kanske 100 meter.
- Jag har sprungit längre än så utomhus. - Med en patient i sjukhussäng?
Okej...
Om jag tar honom dit, kan ni vägleda mig under ingreppet?
- Mr Copeland... - Med en walkie-talkie, är det möjligt?
Utan ultraljud är det omöjligt att få en klar bild av vad man gör.
Du kan orsaka en artärblödning eller andra komplikationer som leder till döden.
Och om han stannar här?
Då dör han av en infektion.
Förr eller senare.
Då måste jag försöka.
- Hej. - Hej, vännen.
Jag söker efter min vän Bryan Hunt.
Han var på akuten, men dr Bailey måste ha flyttat på honom.
Han är i rum 237.
237.
Tack.
Jag saknar den gamla sköterskan.
Sjukhus ger mig kalla kårar, och den här kallar mig "vännen", vilket...
- Vem är du? - Åh, förlåt.
Jag trodde det var Bryan Hunts rum. Förlåt.
Jag är Bryan Hunt.
Vem är du?
- Vad gör du här? - Va?
På sjukhuset. Varför är du här?
Det ska väl du skita i, fikus.
Jag försöker bara vara vänlig.
Mamma fick panikångest när den här grejen kom.
Jag sprang hit efter hjälp.
Så jag är väl fast här.
Vadå?
Varför gjorde du så där, fikus?!
Din lilla fjollbög!
Dra åt helvete!
Dra åt helvete.
Vad har du råkat ut för?
En kille överföll mig uppe vid Arrowhead.
Vem?
Vem är du?
Mia.
Jag hjälper sköterskan.
Den läskiga.
Hon bad mig kolla om du behöver nåt.
Tack.
Så... Vet du vem som gjorde det mot dig?
Spelar det nån roll?
Det är rena vansinnet där ute ifall du inte märkt.
Jag försöker skydda patienterna.
Jonah Dixon.
Han är 175 cm lång. Svart.
28 år.
Han har ett födelsemärke på kinden.
Varför gjorde han det?
Det kan jag inte uttala mig om.
Säg till om du behöver nåt.
Adrian.
Jag vill att du tar de här.
- Om jag inte kommer... åk till gallerian. - Vart ska du?
Jag känner mig så avspänd.
Vi måste kliva upp innan Alex kommer.
Jag vet.
Vad var det där förut?
Det kallas sex.
Dummer.
Nere i köket.
Med Mike.
Ingenting. Oroa dig inte.
Lustigt hur det alltid gör en orolig.
Det är inget.
Du...
Frugan?
Vänd dig om och se på mig. Det är sånt här vi har varandra till.
Eve. Vad är det?
- Jag vill inte tala om det. - Jag vill höra om det.
Eve!
Vill du verkligen det?
Det är klart.
Vill du höra hur din bror pratar om mig efter alla dessa år?
Det är bara Mike. Han är bara... Du vet hur han är.
Vill du höra att han kallar mig för traktens hora?
Eller att han berättar för barnens mammor hur jag var som tonåring?
Vad pratar du om?
Eller att hans flickväns dotter höll för öronen
när vi pratade om Den eldröda bokstaven, eftersom mamman sagt
att jag hade en osund syn på sex.
Det är olustiga saker att höra. Vart ska du?
- Jag ska spöa skiten ur honom. - Nej.
- Han trakasserar dig. - Han är ett svin.
Du är inte våldsam. Det är därför jag älskar dig.
Det är min uppgift att skydda dig.
- När vi träffades... - Då var jag svag.
Det är jag inte längre.
När vi träffades behövde du mig.
Jag behöver dig fortfarande.
Men du behöver inte rädda mig.
Vad ska du göra? Vart för du mig?
Östra flygeln.
Vad har du råkat ut för?
Jag hade sex.
Kom ihåg ditt säkerhetsord nästa gång.
Mitt är "delfin".
Varför har du en nalle?
Jag gillar inte sjukhus.
Varför inte?
Du är ensambarn, eller hur?
- Hur visste du det? - Det är jag också.
Jag gillade det aldrig.
När jag såg mina vänner med sina syskon, kände jag alltid...
att jag gick miste om nåt.
Min mamma sa att jag hade fel.
Att det inte spelar nån roll hur många syskon man har.
Hon sa att...
ensamheten är oundviklig.
Din mamma låter lika kul som min pappa.
Ja... Hon var mycket på psykavdelningen här.
Inget ställe man vill besöka sin mamma på.
- Vad var det med henne? - Hon var bipolär.
Hon hade en ocean mellan sig och andra.
Och om man lyckades ta sig över och få kontakt
så var det alltid övergående.
Så vad menar du?
- Att vi alla måste vara ensamma? - Att man inte ska fästa sig vid nån.
Man blir bara utnyttjad.
Tack för samtalet.
Fröken, vart ska ni?
Öppna inte dörren.
Du... Är allt bra?
Nej.
Vad kan jag stå till tjänst med?
Jag söker efter min vän Mia. Långt mörkt hår.
Det var värst så många vänner hon har här.
Hon gick till sin andra vän i rum 237.
Mia?
Det här är en urusel idé.
- Bär den på dig. - Absolut.
- Redo? - Är du?
Fan!
- Hur långt bort är det? - Nästan framme. Bara en bit bort.
Kevin, vad har jag på ansiktet? Jag kan inte känna...
Åh, Gud!
Vi klarade det.
Nu sätter vi igång.
Är du redo?
- Vi var kära i henne allihop. - Vad pratar du om?
Vi var kära i Eve.
Jag var det.
Inte undra på, hon var inte som andra.
Och så kom du.
Och du nådde fram till henne.
Jag kunde inte annat än hata dig.
Nu gör vi det här.
Jag kontaktar dr Bailey. Är du där?
- Jag är här. - Vi är redo.
- Har du tvättat rent med Betadine? - Överallt.
- Har du förberett med Lidokain? - Ja.
Okej. Injicera det vid såret.
- Hur nära? - Precis vid kanten.
Okej. Det är klart. Tror jag.
- Området borde vara bedövat nu. - Känns det här?
Inte? Bra. Och nu då?
Använd skalpellen som om du drog en rak linje rakt igenom järnet.
Åtta centimeter på vardera sida.
LIDOKAIN
- Okej... - Gode gud!
Okej. Då så... Då var det klart.
Berätta vad du ser.
Jag ser armeringsjärnet.
Och sen sticker det ut nån rödbrun massa.
- Det är levern. Hämta sårhaken. - Okej.
- Jag har dem. - Gör dig redo att dra ut den ur levern.
Ha kompresserna redo. Det kommer att blöda kraftigt.
Jag behöver din hjälp. Håll den.
Okej. Titta inte, okej?
Håll den bara. Okej, jag är redo.
Okej.
Dra nu.
Den är ute.
Okej. Ta kompresserna.
- Det slutar inte att blöda. - Ta fler kompresser.
Okej, det har slutat nu.
Använd häftapparaten för att försluta såret.
Okej.
Ledsen för det.
Okej.
Det var allt.
Ta hit honom nu.
Vi ses snart.
Vem är pappan?
Jag trodde inte du ville veta det.
Att det inte var viktigt.
Det är det inte.
Men vi kan inte säga att det inte är jag.
Du får lova mig det.
Jag lovar.
Hon avgudar dig. Hon skulle bli förkrossad.
Pappa! Mamma!
Nathalie visade mig en orm!
Det var en larv.
Han sa att den kommer att bli en vacker mal.
Jag ska sluta träffa honom.
Tack.
Jag gör allt för dig.
Det vet du, eller hur?
Håll ut. Det är lugnt.
Håll ut.
Det är bara blod. Bara blod.
- Mike! - Kevin!
Håll ut. Jag lyfter upp dig.
Håll ut. Allt väl? Jag har dig.
Vad fan är det?
Vad är det för nåt? Kevin?
- Vad händer? - Fan också!
Kevin!
Fan! Mike! Mike!
Åh, nej!
Okej...
Kevin!
- Jag ska ta dig härifrån! - De kryper i mig.
Få bort dem, Kevin!
Jag ska ta dig härifrån. Det ska jag.
Jag är för tung, Kevin.
Vill du också dö? Du måste ta dig till Eve.
Stick!
Jag är ledsen. Så ledsen.
Vad som helst.
Undertexter: Sylvia Juhlin-Dannfelt